![](https://tzinios.lt/wp-content/uploads/2024/07/11-1.jpg)
Viltis sugniuždė kelio trauma
„Į varžybas vykau po traumos. Jei ne ji, tikiu, būčiau pakilusi keliais laipteliais aukščiau. Bet svarbiausias laimėjimas – sugrįžęs noras sportuoti“, – sako dziudo imtynininkė.
Žvelgdama atgal Monika sako gailisi prarastų metų be sporto. Mat laikas, kai buvo nuo jo atitrūkusi, nieko įkvepiančio neatnešė: „Patyriau, kad be sporto kasdienybė yra skurdi. Jei nesportuočiau, mano aplinka tikrai nebūtų pavydėtina.“ Nors pusmetį dėl traumos Monika paskirs gydymui, visai sporto apleisti negali. „Reikalinga kasdien stiprinti pilvo presą, daryti pritūpimus, prižiūrėti ir mitybą, kad išlikčiau savo svorio kategorijoje“, – sako ji.
Svajoja tapti vaikų trenere
![](https://tzinios.lt/wp-content/uploads/2024/07/komentaras3-250x300.jpg)
„Nuo vaikystės norėjau būti fizinio ugdymo mokytoja. Džiaugiuosi, kad pavyksta suderinti studijas ir sportą. Dieną lankau paskaitas, o vakare laukia treniruotės. Jaučiu dėstytojų ir kurso draugų palaikymą. Labai įdomios paskaitos, praktinės pratybos, jau susipažinau su lengvąja atletika, gimnastika ir kitomis sporto šakomis“, – pasakoja Monika.
Ji sako, kad svajonė kada nors startuoti paralimpinėse žaidynėse vis dar išlieka. Perspektyvi sportininkė pastaruoju metu rodė puikius rezultatus: „IBSA Grand Prix“ Heidelberge (Vokietija) varžybose vasarį svorio kategorijoje iki 70 kg ji buvo penkta ir iškovojo 120 paralimpinio reitingo taškų. Jei ne trauma, Monikai nedaug trūko, kad patektų tarp šešių sportininkių, kurios galėjo startuoti žaidynėse. Šiuo metu reitinge ji užima dešimtą vietą pasaulyje.
Komentaras:
– Federacija rūpinasi aklųjų ir silpnaregių aktyvia fizine veikla, aukštu meistriškumu. Vaikai nuo darželio mokinosi specializuotose mokyklose – Aklųjų ir silpnaregių ugdymo centre, kuriame be pagrindinių disciplinų, aktyviai įtraukiami sportuoti, daromos įvairios mankštos, po pamokų lanko sporto būrelius. Taip mokiniai sportą pamilsta nuo mažų dienų, jiems sukuriama palanki terpė sportuoti toliau.
Vaikai nuo mažumės sportuodami su ta pačia negalia turinčiais draugais nejaučia diskriminacijos, o šiandien vaikai su negalia jau integruojami į sveikųjų grupes, sporto mokyklose yra sukurtos žmonių su negalia grupės. Priklausomai nuo negalios lygio, dalis sportininkų kuo puikiausiai integruojasi į sveikųjų sportininkų ratą.
Esu įsitikinęs, kad negalią turintis asmuo sportuojantis ir dalyvaujantis įvairiausio lygio varžybose, kaip Monika Aželionytė, sėkmingai integruojasi į visuomenę. Vėliau tokiems asmenims lengviau įsidarbinti, atrasti savo vietą po saule. Pats baigęs aklųjų ir silpnaregių mokyklą išaugau neturėdamas bėdų dėl socializacijos. Tapau Lietuvos aklųjų sporto federacijos prezidentu.
Sportas – socialinis reiškinys, vienijantis tam tikrą žmonių grupę. Sportuojantis žmogus ne tik fiziškai stiprėja, bet kartu ugdomos jo dvasinės vertybės – valia, sąmoningas tikslo siekimas. Sportuojant liūdėti ir galvoti apie savo ribotumą nėra kada. Sportuoji ir darai, o ne galvoji: „Aš neįlipsiu, nenueisiu“. Turinčius negalią žmones skatiname jungtis į mūsų bendruomenę sportuoti, juos palaikome. Taip išsiplečia akiratis.
Na, o Monika Aželionytė – dar jauna sportininkė. Nors šiemet ji turėjo realų šansą pakliūti į paralimpines žaidynes, tikime, jai dar pavyks tą padaryti kitame cikle. Nusivilti dėl šiųmetės nesėkmės neverta.
Tarp kitko:
• Lietuvos aklieji ir silpnaregiai sportininkai yra parolimpinių žaidynių, pasaulio bei Europos čempionatų nugalėtojai ir prizininkai golbolo, dziudo, lengvosios atletikos sporto šakose, taip pat yra pelnę garbingų Lietuvos Respublikos apdovanojimų už nuopelnus Lietuvai ir sportui.