![](https://tzinios.lt/wp-content/uploads/2024/07/mokytoja-e1721290585437.jpg)
Ginta Šapalienė – Telšių „Džiugo“ gimnazijos lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja ir labai įdomi asmenybė. Jos darbo metodika yra labiau sukoncentruota į mokinių emocijas, o ne į rezultatus. Knygos lydi ją visą gyvenimą.
Ema GRUBLIAUSKYTĖ
– Kas Jus paskatino tapti lietuvių kalbos mokytoja?
– Lietuvių kalbos mokytoja svajojau tapti nuo penktos klasės, kai tik ėmiau domėtis ir pažinti lietuvių kalbos mokytojo profesiją. Man ypač patiko skaityti knygas, nes tais laikais knygos buvo vienintelis žinių šaltinis. Todėl ir pasirinkau šią profesiją.
– Kiek laiko dirbate šį darbą?
– Mokytoja jau dirbu dvidešimt ketverius metus.
– Gal galite pasidalyti įsimintina patirtimi iš savo darbo?
– Be abejo, įsimenama yra tik tai, kas labai gražu ir labai gera. Dažniausiai mane nustebina, kai mokiniai ateina tiesiog padėkoti. Esu ne vieną kartą už mašinos valytuvo radusi užkištų raštelių, kuriuose parašyta: „Ačiū, kad esate.“ Tokiomis akimirkomis būna labai gera, tuomet visa diena būna labai gera. Tokie gražūs mokinių palinkėjimai yra geriausi prisiminimai.
– Kokie mokymo metodai Jums atrodo efektyviausi?
– Efektyviausias mokymo metodas yra bendradarbiavimas. Kai bendrauji su mokiniu, nesi tik lektorius ir nuolat neklausinėji, bet užmezgi diskusiją. Mano nuomone, diskusija ir bendradarbiavimas yra geriausi metodai. Ne tik iš manęs mokosi, bet mokausi ir aš.
– Kaip išlaikyti pamokas patrauklias ir interaktyvias?
– Patrauklumo reikia atsižvelgiant į mokinio emocijas. Kai jie ateina pavargę, kartais tiesiog reikia poros minučių tylos. Paklausti, kas nulemia jų tokią nuotaiką. Ir tik tada, kai mokiniai būna pasirengę, galime pradėti dirbti. Aš privalau matyti mokinių emocijas.
– Kokius išteklius ar medžiagą rekomenduotumėte mokiniams ne pamokose?
– Mano pagrindinė rekomendacija – knygos, spektakliai, be abejo, koncertai ir atradimų džiaugsmas.
– Kaip manote, kokie būna didžiausi iššūkiai mokiniams?
– Manau, kad didžiausi iššūkiai yra atsiribojimas nuo patrauklių medijų ir savo dėmesio sutelkimas į rašytinį šaltinį.
– Kokias dažniausiai klaidas daro besimokantieji, gal yra būdų jų išvengti?
– Problema yra laiko planavimas, kai viskas pasiliekama paskutinei dienai, tuomet mokinys save labai apkrauna. Kita problema, kai plaukiama paviršiumi – išmokstama dešimt sakinių, tačiau jie yra neinformatyvūs. Kartais užtenka vieno sakinio, bet gilaus, todėl svarbi ir informacijos atranka.
– Kas Jums labiausiai patinka mokant lietuvių kalbos?
– Man labiausiai patinka, kad aš galiu kalbėti apie viską, nes literatūra kalba apie visus gyvenimo atvejus ir išgyvenimus. Tai man leidžia per kūrinį, per autoriaus biografiją ir per kultūrinius kontekstus labai giliai apmąstyti gyvenimą.
– Kaip išlaikote motyvaciją mokyti?
– Motyvacija atsiranda, nes kaskart vis tobulėju atrasdama naujų kūrinių, o ir vis kintanti mokymo programa leidžia grįžti prie klasikos. Skaitydama jaučiu atradimo džiaugsmą ir toliau juo dalijuosi. Mokykloje nuolat vyksta kūrybinis procesas.
– Ar galite pasidalyti juokingomis situacijomis, susijusiomis su Jūsų kaip mokytojos patirtimi?
– Aš pati kartais mėgstu sakyti, kai mokinys ateina nepasiruošęs: „Nemokėjai, nemokėjai ir pamiršai.“ Kartą buvau labai maloniai nustebinta, kai tiesiog einančiai koridoriumi mokinys man pasakė: „Atsiprašau, mokytoja, Jūs kai ką pametėte“, tuomet aš stabtelėjau, atsisukau pažiūrėti, ką pamečiau, o jisai man nuoširdžiai atsakė: „Šypseną.“ Ši frazė man labiausiai įsiminė ir dabar dažnai einu galvodama, ar nepamečiau šypsenos.
– Kokie Jūsų ateities tikslai? Kas darbe džiugina?
– Negaliu pasakyti, kaip bus toliau, bet kol kas į darbą visada ateinu su didžiuliu noru. Žinoma, ne visuomet grįžtu iš darbo geros nuotaikos, bet užsidegimas ateiti į darbą ir matyti mokinių akis yra tikrai didžiulis.
Kiekvieną kartą džiaugsmą išgyvenu vis kitaip, kai gaunu mokinių rezultatus. Palyginti, kaip įvertinu mokinį ir kaip jis įsivertina pats – tai kasdienos asmeniniai projektai.
Mane džiugina mokinių emocijos, kai jie į pamoką ateina geros nuotaikos.
– Kaip sprendžiate iššūkius ar sunkumus, su kuriais gali susidurti mokiniai?
– Sunkumus sprendžiu per asmeninę patirtį. Tiek iš savo patirties, tiek augindama vaikus, suprantu, kad labai daug mokinių ateina emociškai pavargę ar sužaloti ir jie tai labai slepia. Kai po kelių dienų nebuvimo mokykloje mokiniai ateina, vis pagalvoju, kad jie yra didvyriai, kurie prisivertė ateiti, nes suaugęs žmogus tokiu atveju greičiausiai pasiimtų nedarbingumo pažymėjimą. Visad galvoju apie savo asmeninę patirtį, kad ir aš buvau mokinė, o kai pamirštu apie save, vis pagalvoju apie savo vaikus, kad ir jie kartais nenoriai keliasi, kartais galvą skauda, juos taip pat kankina neišmoktos pamokos.
– Kaip įtraukiate technologijas į savo kalbos pamokas?
– Tai turbūt man yra skaudžiausia tema, nes technologijos ir lietuvių kalba nedera. Lietuvių kalba yra ranka rašytas ir perskaitytas žodis. Turi dirbti akys, rankos ir lūpos. Tai yra – akys mato, ranka rašo, o lūpos ištaria. Šiais laikais mokiniai nuo lietuvių kalbos tolsta, todėl aš stengiuosi technologijas naudoti tiek, kiek jos yra privalomos, ir išlikti prie tradicinio metodo. Nuotolinis mokymas parodė, kad technologijos ne visada yra gerai.
– Kaip vertinate ir stebite mokinių pažangą?
– Turiu savo asmeninius užrašus. Juose pasirašau, kas mokiniui nepavyksta, kada jis patobulėja. Tai yra mano asmeninis vertinimas ir stebėjimas.
– Nors dirbate daug metų, tačiau nuolat tenka tobulinti mokymo įgūdžius?
– Nuolat skaitau ir domiuosi. Turbūt kiekviena lietuvių kalbos mokytoja skaito kelias knygas vienu metu. Vieną knygą skaitai dėl darbo, kitą – kad turėtum ką mokiniams papasakoti, o trečioji – dėl asmeninės kompetencijos. Mano tobulėjimas – knyga.
– Ar yra darbe pasitaikę sudėtingų akimirkų?
– Sudėtinga yra tuomet, kai mokinys nebemato vilties, nori mesti mokyklą, nebegali išsitaisyti rezultatų, o svarstymai nepadeda. Matydama, kad mokiniui tuo metu niekuo negaliu padėti, suprantu situacijos beviltiškumą.
– Ar galite pasidalyti mokinio, kuris padarė didelę pažangą, sėkmės istorija?
– Mano pačios nuostabai, dar labai seniai, kai aš buvau jauna mokytoja, vienai mergaitei labai sunkiai sekėsi rašyti, darė labai daug rašybos klaidų. Prieš vasaros atostogas aš jos paprašiau, kad per vasarą perskaitytų bent tris knygas. Nieko daug nesitikėjau, tik norėjau, kad ji pradėtų skaityti. Prasidėjus mokslo metams mokiniai rašė diktantą, ir mane labai nustebino, kad ta mokinė padarė vos šešias rašybos klaidas. Aš tuo nepatikėjau, todėl po poros savaičių pakartojau diktantą ir pasistengiau, kad mergaitė sėdėtų viena, nenusirašinėtų. Pasikartojo ta pati situacija – ji padarė tik penkias rašybos klaidas. Paklausiau jos, kaip jai tai pavyko. Tuomet ji atsakė, kad per visą vasarą labai daug skaitė. Tai buvo didžiulė mano ir mano mokinės sėkmė!
– Kaip leidžiate laisvalaikį?
– Mano laisvalaikis – knyga, gamta ir pokalbiai su žmonėmis. Negaliu įsivaizduoti savo gyvenimo be knygų.
– Kaip manote, kuo lietuvių kalbos mokymasis gali būti naudingas asmeniniame ar profesiniame gyvenime?
– Manau, kad daug kuo. Lietuvių kalbos mokymasis apima rašybą, skaitymą ir komunikaciją, o šiandien kiekviename darbe labai svarbu yra bendrauti. Rašydami rašinį bandome išsikelti problemą, ieškoti argumentų. Tai yra ne kas kita, kaip mokymasis gyvenime spręsti ir darbinius reikalus. Nesvarbu, kuo tu dirbsi, viskas prasideda nuo to, kad randi problemą, tada ieškai argumentų ir galiausiai bandai iškomunikuoti – lietuvių kalbos pamokos labai padeda viso to išmokti.
– Kuo lietuvių kalbos mokymasis skiriasi nuo kitų kalbų?
– Mes, lituanistai, truputį esame tokie struktūriškesni. Anglų kalba, kiek žinau, yra laisvesnė, lietuvių kalba yra tradiciškai santūri. Kiekvienas žodis turi tam tikrą reikšmę, jis reiškia tik vieną dalyką ir nieko daugiau. Mūsų kalba yra autentiška.